Fundada el 10 de maig de 1840, amb l'empenta de l'obrer vigatà Joan Muns, L'Associació Mútua d'Obrers de la Indústria Cotonera fou de les primeres entitats obreres que es van crear a Catalunya en temps de la primera industrialització fabril. Naixia per garantir mecanismes d'ajuda mútua entre els treballadors del sector tèxtil cotoner, va ser prohibida l'any 1841 pel general Espartero al·legant que fomentava la revolució. Però el 1842 el governador de Barcelona la va tornar a legalitzar, tot i que amb el nom de Societat de Protecció de Barcelona.
A Catalunya, cap a 1840, la decisió dels fabricants tèxtils d'augmentar la mida de les peces fabricades sense modificar la remuneració dels treballadors va comportar l'inici de les protestes obreres. Per coordinar les accions de protesta i negociar amb els patrons es van elegir comissions de representants. D'aquest moviment de protesta, van néixer la Societat de Teixidors (encarregada de les reivindicacions laborals) i l'Associació Mútua de Teixidors de Barcelona (amb un caràcter de societat mutualista).
El primer sindicat català lluitava per la millora dels jornals, per establir borses de treball, una cotització setmanal per part dels associats, el boicot al treball dels no associats i la vaga com a eina de lluita principal. Van fundar un sistema de socors per als acomiadats i, fins i tot uns anys més endavant, van crear tallers de fabricació pròpia, per pal·liar la manca de feina en moments de crisi.
El 1843 la Diputació i l'ajuntament de Barcelona va concedir un préstec a l'entitat per construir la fàbrica cooperativa Companyia Fabril de Teixidors de Cotó de Barcelona, la qual va donar feina a 200 obrers i a més a més va arribar a sostenir 700 obrers sense feina mitjançant petits subsidis.
L'experiència va finalitzar amb la crisi econòmica de 1848, motiu pel qual fou traspassada a uns particulars.